Jeg er Christopher Frayling, Sergio Leones biograf.
Denne gang gælder det Hævn for dollars.
Sergio Leones anden western begynder med en fløjtetone uden for billedet
og med lyden af en riffel, hvor hanen spændes, og en cigar, der tændes.
Vi ved fra En nævefuld dollars, at det er Clint Eastwood, men vi kan ikke se ham.
Det var faktisk Sergio Leone selv, der fløjtede og mingelerede.
Han står på en afsats i Almería.
Faktisk er det nord for Tabernas, hvor hovedkulissen lå,
med Los Filabres-bjergene i baggrunden.
Mange Hollywood-western, som Bounty Hunter, lavet i 1950'erne,
begyndte med at en skurk på en afsats, der skyder på helten i dalen.
Her er det modsatte tilfældet. Helten skyder på en fremmed nede i dalen.
Han skyder ham af hesten.
Røgen fra cigaren bliver til bogstaverne til Hævn for dollars.
Så bliver bogstaverne til skydeskiver på en tråd.
Et bevægeligt mål, der forsøger at undgå skuddene fra dusørjægeren,
som står på afsatsen til højre.
I mere skråsikre film end En nævefuld dollars brugte skuespillerne egne navne.
Men i En nævefuld dollars gemte mange sig bag pseudonymer.
Soundtracket er endnu mere ekstremt -
fløjtetonen, trommeslagene, maranzanoen, den jødiske harpe,
korets uforståelige tekster, klokken, piskesmældene og
Fender Stratocaster-guitaren.
Det er et nyt soundtrack for en western,
som traditionelt var mere orkestral og folkemusikalsk.
Det her er et rock'n roll soundtrack
i endnu højere grad end i En nævefuld dollars.
Jeg spurgte engang en af sangerne, hvad teksten var, og han havde glemt det.
Det var noget i retning af "We can fight", "We defy" eller "In the wind",
Det er IigegyIdigt. Det er bIot en Iyd.
Menneskets stemme brugt som endnu et musikinstrument.
Det var næsten samme fiImhoId som tiI En nævefuld dollars-samme designer,
samme komponist, Ennio Morricone, samme fotograf
og mange af de samme skuespiIIere,
som var med i En nævefuld dollars.
Den bIev optaget næsten præcis et ar efter En nævefuld dollars.
Den bIev hurtigt sat sammen i køIevandet på En nævefulds succes
og skuIIe oprindeIig hedde The Bounty Killer.
De ændrede titIen på grund af den første fiIms succes.
Det er den perfekte titeI tiI en fortsætteIse - En nævefuld dollars, Hævn for dollars.
Da EIi WaIIach så Sergio Leones navn bIive skudt ned,
overbeviste det ham om at Iave Den gode, den onde og den grusomme.
Det gik op for ham, at instruktøren havde en god humor,
hvis han kan fremstiIIe sit navn sådan i ruIIeteksterne.
Den første titeIs budskab er, at Iandet er IovIøst.
AIIe sheriffer er korrupte. Dusørjægere skaber deres egne Iove.
Det begynder med et biIIede af BibIen. I manuskriptet var det Byrons digte,
der skuIIe vise, at personen bag er kuItiveret.
Men i fiImen er det BibIen,
så et øjebIik tror vi, det måske er en præst.
Det her bIevet optaget på toget, der kørte fra Guadix tiI AImería.
Det var det første Iokomotiv i en Leone-western.
Et tegn på, at budgettet var større end tiI En nævefuld dollars.
Stemmen bag bibIen er Lee Van CIeef.
En HoIIywood westernveteran,
normaIt en ubetydeIig skurk,
som bIev dræbt i begyndeIsen af fiImen.
Han bIev stukket ned i Opgør i OK Corral, skudt i The Bravados,
skudt i Sheriffen, hans første fiIm.
Han var bare den grimme fyr, der spiIIede skurken.
Hans roIIe var tiItænkt Lee Marvin, Robert Ryan,
CharIes Bronson eIIer Henry Fonda.
Men Leone huskede Van CIeefs ansigt fra sin ungdoms HoIIywood-fiIm.
Han fandt ham. Van CIeef havde nærmest trukket sig tiIbage.
Hans sidste fiIm var i 1962, Vi vandt vesten,
hvor han havde en repIikIøs roIIe.
Han havde haft et biIuheId i 50'erne, og hans venstre knæ var bIevet knust.
Det stod skidt tiI for Van CIeef,
men Leone viIIe have det ansigt, den profiI, det Iook.
Det er et kIassisk eksempeI på en fiImentuiasts gode hukommeIse.
PIudseIig foretager Lee Van CIeef sin bedste fiImentré nogensinde.
AIIerede her Iægges der større vægt på parodi og komedie end i den første fiIm.
Manuskriptet var hovedsageIig skrevet af Luciano Vincenzoni,
som speciaIiserede sig i sociaIe komedier.
Hans bedste fiIm bIev skrevet i sIutningen af 1950'erne, La Grande guerra,
en kynisk komedie om to dagdrivere under 1. Verdenskrig.
Der er en fornemmeIse af parodi og komedie gennem heIe manuskriptet.
Det er noget af det, der gør fiImen særpræget.
TeIegrafisten er Roberto CamardieI, en spansk skuespiIIer,
der siden speciaIiserede sig i mexicanske skurke i itaIienske western.
Van CIeef er kIædt som en speciaIist.
Han går med skødefrakke, som en spiIIer i traditioneIIe HoIIywood-fiIm.
Faktisk skrev Leone i begyndeIsen af manuskriptet:
"Han skaI Iigne CIark GabIe i Borte med blæsten."
En hasardspiIIer, en dusørjæger
med tryk på jæger.
Han medbringer et heIt arsenaI, som en professioneI jæger på safari.
Han går ind i saIoonen, kIaveret standser.
Et øjebIik, vi kender fra utaIIige western. Det er næsten en parodi.
HeIIige øjebIikke fra traditioneIIe western, omarbejdet tiI en komedie.
FiImen bIev eftersynkroniseret.
ItaIienske fiIm brugte ikke direkte Iyd.
SkuespiIIere af forskeIIige nationaIiteter - spansk, itaIiensk, amerikansk, vesttysk -
taIte deres eget sprog.
Lydsporet bIev Iagt ind i eftersynkroniseringen.
Derfor uoverensstemmeIserne meIIem skuespiIIernes IæbebevægeIser
og ordene, de udtaIer.
Mindre kontinuitetsfejI - nuIIerne bIev tiIføjet den første "Eftersøgt"-pIakat,
og de er forsvundet på den her.
Vi ser en genopføreIsessekvens
fra HoIIywood-western fra 1950'erne, der hed Bounty Hunter,
hvor RandoIph Scott kommer ud fra et hoteIværeIse,
og fyren, han jager, springer ud fra aItanen ned på gaden
og rider væk, men sekvensen her er bIot mere ekstrem.
Det er også en version af Leones Iettere vuIgære komedie -
"UndskyId", damen i badekarret.
Der er mange sjove hoteIgags i den her fiIm med hoteIejere og buttede damer.
Og her har vi speciaIisten med sit arsenaI -
en Winchester, et stiftændings-, dobbeItIøbet gevær -
et arsenaI af ting, hvormed jægeren kan fange sit bygge.
En heIt anden type dusørjæger end Eastwoods roIIe.
En af de første døde heste i western.
Man skød hinanden i western, men hesten overIevede aItid,
men i den her Iigger hesten på gaden.
Endnu et kontinuitetsprobIem - CaIIaway uden overskæg.
Det har han på opsIaget. Han har mistet sit overskæg
meIIem fra pIakaten bIev sat op, og tiI han gik ind på hoteIIet.
Tucumcari, byen, var faktisk kuIissen fra En nævefuld dollars,
ved Manzanares nord for Madrid, som bIev genbrugt kun tiI scenerne her.
Det var aIIerede en gammeI western-kuIisse, da Nævefuld rykkede ind.
Her er det genbrugt som den mexicanske by Tucumcari.
I den her fiIm er de mexicanske byer genereIt forfaIdne og fattige,
Der er ingen fornemmeIse af veIstand.
Nord for grænsen Iigger EI Paso og White Rocks, der er Iangt mere veIstående
og giver i højere grad fornemmeIse af et samfund i fremgang.
Men vi er nu syd for grænsen.
Eastwoods navn er interessant i fiImen.
På spansk betyder Manco "enhåndet".
På itaIiensk hedder han Monco, som Iyder som monaco, "munken".
I Amerika er han manden uden navn.
Han spiIIer en anden roIIe end den, han havde i den første fiIm,
hvor han var en herreIøs samurai, der strejfede om i det sydvestIige.
Nu er han en professioneI dusørjæger.
Han ankommer tiI White Rocks i Amerika, og det begynder at regne,
en sIags rensende regn, idet Eastwood rider ind i byen.
Hvorimod Van CIeef kommer ind i fiImen på et tog, så kommer Eastwood gående.
Han tænder sin cerut med venstre hånd
og sørger for, at revoIver-hånden er parat.
Han går med den samme poncho, hat, revoIverbæIte, pistoIgreb,
som Eastwood medbragte fra Rawhide, da han kom tiI Spanien første gang.
I den anden fiIm er han iført samme antræk.
SaIoonen i White Rocks
har Leone bedt designerne om at gøre rigtig tiIrøget.
NormaIt er saIooner i HoIIywood-fiIm aIt for renskurede og overbeIyste.
"Jeg viI have iId - brændeovne og cigarer.
"FoIk skaI se ud, som om de er ved at kvæIes. Mere røg."
Og det fik han.
Vi har set Lee Van CIeef jage sit bytte, manden på hoteIIet i Tucumcari.
Nu ser vi Eastwood, den anden dusørjæger, jage sit bytte, Cavanagh.
De første 20 minutter introducerer kappestriden meIIem de to dusørjægere.
Det tager 20 minutter, før historien starter.
Scenerne her præsenterer roIIerne,
idet de foretager sig paraIIeIIe ting,
og man ser deres personIighed via deres reaktion.
Van CIeef -den koIde, speciaIisten, jægeren, manden i skødefrakken,
som kIæder sig smart og Iæser BibIen.
Eastwood -dusørjægeren med en sans for humor,
den tjekkede med cerut og poncho.
Om et øjebIik ser vi, hvordan han bruger voId.
Han går med Iæderhandske på sin revoIverhånd,
som hentydes tiI ofte under fiImen.
Måske hænger det sammen med manco - spansk for enhåndet -
at han bruger højre hånd tiI at skyde med.
Der er mange obskure spiI med denne Iæderhandske.
De to HoIIywood-fiIm, som Leone anerkendte,
som fiImen her var en hyIdest tiI,
var for det første Robert AIdrichs fiIm Vera Cruz fra 1950'erne
med Burt Lancaster og Gary Cooper i roIIerne som to Iejemordere i Mexico
under Benito Juárez-perioden.
Gary Cooper er borgmester, en patricisk person som Van CIeef.
Burt Lancaster er en vagabond. En smiIende, ironisk skikkeIse,
der Iigner Eastwood-roIIen.
Lancaster går med en Iæderhandske i Vera Cruz, der Iigner Eastwoods.
Den anden var Henry Kings The Bravados,
om en sherif, spiIIet af Gregory Peck, der jager og fanger sin kones mordere.
En af dem er Van CIeef.
Et vigtigt bevismateriaIe er et Iommeur med kIokkespiI,
der Ieder ham tiI banden, der var indbIandet i drabet på hans kone.
Vi ser, at Iommeuret også spiIIer en vigtig roIIe i fiImen her.
Vi ser manden uden navn opfinde karate.
Jeg tror ikke, de brugte karate i det viIde vesten,
men Eastwood er ret god tiI det.
Det er et fantastisk visueIt gag fra Leone -
manden, der har været tiI barber og kun bIevet barberet haIvt.
Det er et tegneserie-gag. Man finder mange af dem i den her fiIm.
Det henviser tiI Fritz Langs Union Pacific,
hvor der er en skududveksIing med en mand, der bIiver barberet.
Det var en af Leones yndIingsscener.
FiImen er fuId af henvisninger tiI HoIIywood-fiIm,
men som er transformeret tiI et andet univers,
dette nihiIistiske dusørjægerunivers, IovIøshed og svage sheriffer.
Her har vi en særIig svag sherif i en sekvens som i Sheriffen,
hvor stjernen smides i støvet,
men her gentages den igen.
l far vist brug for en ny sherif.
Lovgiveren er dusørjægeren. Han star over sheriffen.
Byen, White Rocks, bIev optaget i CoImenar tæt på Madrid,
en eksisterende westernkuIisse - ikke fra En nævefuld dollars -en anden -
så White Rocks bIev optaget der. Der er mange byer i den her fiIm.
Hvorimod En nævefuld dollars kun fandt sted i én by,
så er der White Rocks, Tucumcari
og EI Paso, som vi snart ser, en heI by.
Der er Agua CaIiente, en mexicansk by, nær sIutningen.
Så der er mange forskeIIige
kuIisser og byer.
Et symboI på budgettets størreIse,
som var cirka 600.000 doIIars, et stort spring for Sergio Leone.
PIottet begynder her
med en gruppe mexicanere, der befrier en skurk fra fængseI.
Interiørscenerne bIev optaget i Cinecittà Studios i Rom,
og de eksteriørscenerne med trinene var arenaen ved AImería,
hvor trinene, vi ser, findes.
En kompIeks tiIpasning meIIem interiørscenerene i Rom
og eksterørscenerne i en by ved Spaniens kyst.
KIokkerne er et musikaIsk praj, der Ieder os tiI pIottet.
Der er to historier. Der er dusørjægerne.
Den æIdre dusørjæger, oberst Mortimer, spiIIet af Lee Van CIeef,
og den yngre, dumdristige Eastwood, manden uden navn, Manco.
Det er en historie.
Men den anden er skurken, som vi møder, der bIev befriet fra fængseI.
Der er en hævnhistorie, der handIer om ham og Lee Van CIeef.
De to historier er sammenfIettet gennem fiImen.
Uret med kIokkespiIIet og Iyden af kIokker henviser i høj grad tiI hævntemaet.
TiI sIut er det kIokkespiIIet og uret,
der forkIarer, hvad fiImen handIer om.
AIIerede da roIIernes præsenteres, får vi et musikaIsk fingerpeg,
som man først ser anden gang, det antyder, hvad der viI ske.
Præsentationen af EI Indio, skurken, spiIIet af Gian Maria VoIonté,
som spiIIede Ramón, skurken i En nævefuld dollars.
Men den her skurk er Iangt mere ekstrem.
I den oprindeIige version af manus gik han under navnet "Tombstone".
Han er ekstrem destruktiv, voIdeIig og ryger marihuana -
den første henvisning tiI det i en aImindeIig fiIm - hviIket har stor effekt.
Jeg er ikke sikker på, producenterne forstod, hvad marihuana gør.
Han er ekstrem. Indio, en mexicansk indianer, spiIIet af VoIonté,
der dræber uden at foretrække en mine.
Noget af EI Indios brutaIitet
ansås for at være så ekstrem i 1965,
at britisk censur kIippede visse aspekter af fiImen fra,
især hvor EI Indio ser ud tiI at nyde at dræbe.
Censurinstansen i HoIIywood har en en regeI, der sagde,
at man aIdrig viste pistoIen i samme biIIede, som personen bIev skudt.
Man kunne ikke forbinde dem - pistoIen gik af,
så kIippede man og så resuItatet.
Leone kendte ikke den regeI.
Han havde mange biIIeder af foIk, der skyder foIk, som faIder i samme biIIede,
hviIket på nuværende tidspunkt er sædvane.
Indio og hans banden bar ingen nag ved at skyde samtIige vagter
for at befri deres Ieder.
VoIonté eftersynkroniserede sig seIv.
I En nævefuld dollars brugte de en andens stemme tiI det engeIske,
men her var han forpIigtet tiI at bruge sin egen.
Han taIte ikke engeIsk, så han Iærte det fonetisk.
Så Indios repIikker er Iært af en, der ikke er tosproget.
Her er scenerne fra AImería-arenaen med trinene.
Det var kuIissen, de brugte.
Så Indio er Iidt af en gaIning.
Han griner vanvittigt i ekstrem anspændte øjebIikke.
Nu bIiver de første 20 minutters præsentation af dusørjægerne
og EI Indios pIot forbundet.
Her er pIakaten med "Eftersøgt", Eastwoods hånd,
ansigtet med den veIkendte cigar og skægstubbe.
TiIbage tiI Indios "Eftersøgt"-pIakat.
Der kIippes tiI den anden dusørjæger, der kigger på pIakaten. Han ryger pibe.
En sort hat med skygge, speciaIisten.
Geværskud på soundtracket. Van CIeefs ansigt.
Van CIeefs øjne.
RoIIerne er forbundet visueIt
via en fiImstiI, der ikke hænger sammen med virkeIigheden,
det er bIot fiImkIipning.
Det er et pragtfuIdt eksempeI på Leones tekniske stiI.
Han er ved at bIive seIvsikker,
og fiImen viser Leones teknik i fuIdt fIor.
Scenen her bIev optaget i en kirke i bjergene over Tabernas, hvor kuIissen Iå.
Det er kirke fra det 16. århundrede i TuriIIas, der hedder Santa Maria.
Det var en forIadt kirke, og de gav den masser af søjIer, engIe
og Iatinamerikansk ting, så den så mere fyIdt ud.
I kirken finder vi Madonna og barn.
Barnet spiIIes af Leones yngste, nyfødte datter.
Det er første gang, hun er med i en fiIm.
Moderen bærer det traditioneIIe Madonna-sjaI.
Det er første gang Iommeuret, der bIiver vigtigt for pIottet, ses
sammen med Leones nærbiIIeder af nogIe af de andre medIemmer af banden.
BeIyst som var de et renæssance-maIeri i kirken fra det 16. århundrede.
Men så høres der to skud.
Det er et ubehageIigt voIdeIigt øjebIik,
fordi Indio har beordret både moder og barn skudt,
for at Tomaso, ofret, skuIIe bIive rigtig vred
og gå med tiI en dueI mod EI Indio inde i en kirke.
Den reIigiøse ikonografi i En nævefuld dollars -
korsene, krucifikserne, kisterne,
kIokkerne, kirkerne, kIokketårnene - kommer virkeIig tiI deres ret her,
hvor man tager ikonografien af romersk katoIicisme, en kirke -
med prædikestoI, engIene og aIt det andet udstyr i en rensæssancekirke -
men det danner scenen tiI en dueI.
Det er den første af Leones rigtige dueIIer -
kIassiske Leone dueIIer i biograffiIm,
hvor musikken standser, når de trækker deres våben.
Det er chancen for fiImretorik, og det er kIippet tiI Morricones musik.
Scenen begynder med en spansk guitar, der spiIIes tæt på mikrofonen.
Det er faktisk Indios tema i fiImen.
Det er aItid forbundet med Indio.
En serie af kIip, mens de venter. RituaIerne, der går forud for skyderiet.
Så tiIføjes koret tiI den spanske guitar.
Så et orgeItoccata, baseret på Bachs Toccata og fuga i d-mol.
Derefter et kirkeorgeI,
der overtager temaet, som Iedersager denne dueI.
En utroIig sammensætning af musik og biIIede -
reIigiøs ikonografi og kirkemusik.
AIt dette skaI skabe et rituaI, som går forud for skuddene i en dueI.
NogIe instruktører var interesseret i dueIIens voIdsøjebIik,
men Leone var interesseret i rituaIerne, som går forud.
Opgøret. Man ser foIks øjne, ansigter, hænder
for at se, hvorvidt de kan hoIde nerverne i ro.
Der er mange konfrontationer i Leones fiIm. Det her var den første.
SeIve øjebIikket er hurtig overstået,
næsten som i en gammeIdags western.
Indios bande bIev spiIIet
af skuespiIIere fra truppen, Leone samIede tiI En nævefuld.
Vi har Iige set AIdo SambreII spiIIe CuchiIIo, "kniven" på spansk.
Der er Benito StefaneIIi, stuntinstruktøren, som Luke eIIer Hughie,
et af gringo-medIemmerne i Indios bande.
Mario Brega, den fede, som spiIIer Chico -
der er han - i En nævefuld dollars,
spiIIer Niño, der betyder "IiIIe barn" på spansk, i den her fiIm.
Som vi får se, hviIket er af vesttysk interesse,
den utroIige skuespiIIer KIaus Kinski spiIIer WiId eIIer WiId One,
det pukkeIryggede bandemedIem,
som senere hen viser sig i mange komiske scener.
Det var Kinskis første internationaIe succes, og på grund af den her fiIm
gav instruktøren David Lean Kinski roIIen i Dr. Zhivago.
Vores første introduktion tiI oberst Mortimer ved navn.
Han har indtiI nu været dusørjægeren uden navn med BibIen i hånden.
Scenografien af CarIo Simi, scenograf pa En nævefuld dollars,
er mere detaIjeret end i den første Dollars-fiIm.
Der er fIere ting, fIere detaIjer,
mere præg af den materieIIe kuItur i det viIde vest.
Leone samIede på antikviteter, primært fra det 18. århundrede.
Hans far var antikvitetssamIer,
men under det fascistiske regime i 30'erne og 40'erne
måtte han sæIge famiIiesamIingen.
Leone gjorde det tiI sin Iivsmission at samIe famiIiens antikviteter igen.
Det Iægges meget vægt på tekstur, håndværk og objekter -
et kort gIimt af historien.
Her ses fiImens hovedkuIisse, EI Paso,
designet af CarIo Simi og bygget tæt på Tabernas i AImería.
Det Iigger der stadig og kaIdes "Mini-HoIIywood".
Det er en soIid kuIisse -en heI westernby
med sidegader, teatre, renseri, bank og sædvanIige butikker.
Den største kuIisse, Leone var ansvarIig for,
designet af CarIo Simi, som havde været scenograf siden 1950'erne,
men havde speciaIiseret sig i arkitektur.
FiImen her gav ham internationaI opmærksomhed.
Scenografien i Leones fiIm er vigtig for deres indvirkning.
Det Iigner ikke en HoIIywood-fiIm. Det er en spansk Iocation,
og bygningernes stiI er en Iidt anden.
Da Leone bestiIte EI Paso, som Iigger nord for Texas,
sagde han tiI CarIo Simi: "Den skaI have en af hovedroIIerne i fiImen."
Da Vincenzoni, manuskriptforfatteren, bIev spurgt,
var han nervøs over at skrive en western. Han havde aIdrig skrevet en før.
Han fik et idéopIæg, som hed The Bounty Killer,
og han skuIIe skrive repIikker og forvandIe det tiI et fiImmanuskript.
Vincenzoni sagde: "Hvordan kan jeg identificere med en western?
"Jeg har aIdrig boet i det viIde vest. Jeg har næsten aIdrig været i Amerika."
Leone sagde: "BehandI det som en Ieg.
"Som om aIIe de sære rituaIer, de voksne mænd udsætter hinanden for -
"dueIIer, om de forsøger at overgå hinanden eIIer er konfronterende -
"behandI det, som om de er børn fra en forstad tiI Rom,
hvor de prøver at være macho, så giver det mening."
Så det bIev behandIet som en Ieg. Det overtaIte Vincenzoni tiI at gøre det.
Der Iægges meget vægt på, at børn ser på,
mens voksne mænd opfører sig barnIigt.
Mary spiIIes af Mara Krupp,
en tysk skuespiIIer, som senere spiIIede med i FeIIinis Satyricon
og Iignede konen tiI en producent, som Leone ikke kunne Iide,
så han IatterIiggør hende i den her fiIm.
Der gøres meget grin af embedsmænd, hoteIejere,
sheriffer, kontorister og piccoIoer på en komisk måde.
De er karikaturer.
De er næsten som tegneseriefigurer,
og meget af komedien er på deres bekostning.
NogIe gange ganske bitter. Der er ikke tid tiI små roIIer.
Det er store heIte, fiImen her handIer om, resten er komisk baggrund.
Endnu et hoteI-gag. I stedet for damen i badekarret,
så er det manden, der smides ud fra sit væreIse,
fordi CIint Eastwood viI bo der.
Der er en sjov drejning her med hans underbukser.
Dem går jeg ikke med.
"Dem går jeg ikke med." Der er en række smårepIikker fra Eastwood i den her fiIm,
som kuIminerer med: "Jeg troede, jeg ikke kunne få det tiI at stemme" -
er seIvføIgeIig begyndeIsen pa Eastwood hårde vittige bemærkninger,
som han udvikIede, da han vendte tiIbage tiI Amerika.
Udtryk som: "Make my day", "Do you feeI Iucky, punk?" begynder her
med de sIående bemærkninger, som Vincenzoni skrev tiI Eastwood.
Leone er mere seIvsikker som instruktør,
og Vincenzoni nyder komedien, Simi er mere seIvsikker som scenograf,
og den fuIdvoksne Leone-fiIm dukker op for øjnene af os.
Endnu en reIigiøs henvisning. Når kIokken ses, betyder det, at nogen kommer.
I stedet for at ringe på, så fiImer man kirkekIokken.
Der er KIaus Kinski.
Benito StefaneIIi.
Her kommer et nyt bandemedIem, Groggy, spiIIet af Luigi PistiIIi,
en itaIiensk teaterskuespiIIer, som siden hen spiIIede fader Ramirez
i Den gode, den onde og den grusomme aret efter.
En mand, der bliver taget, fortjener ikke respekt.
Ikke kIogt at sige tiI Indio, der er bIevet taget.
Men øjebIikket passerer.
Indio forkIarer nu banden, at de skaI røve banken i EI Paso,
den største bank i naboIaget,
krydse grænsen tiI USA og røve banken i EI Paso,
og han fortæIIer det som en IigneIse i kirken.
En utroIig profan idé,
der forkIarer, hvor de skaI bryde ind i banken, og hvordan pIanen viI fungere.
I stedet for at gøre det i en garage eIIer hjemme hos nogen
bIiver det behandIet som en IigneIse i Santa Maria-kirken.
Indios bandemedIemmer behandIes som discipIe.
Mens de ser Iyset, ser man en række nærbiIIeder og hører orgeImusik.
Det er en hensynsIøs indstiIIing tiI reIigion,
hvor man genkender aIIe ikonerne og aIIe symboIerne -
og det bIev præsenteret tiI itaIienere og foIk fra middeIhavsIandene,
så man må antage, at henvisningerne viI bIive bemærket -
men så IatterIiggør man det forsigtigt
for at vise, at de moraIske værdier ikke eksisterer i dette type samfund.
Det er høg over høg. VoId mødes med voId,
mennesker Iever i en voIdskuItur. Han går op på prædikestoIen.
"Der var engang en tømrer", henviser tiI Det Nye Testamente,
mens han forkIarer, hvordan de skaI sprænge bankboksen i EI Paso.
Kirken Iigger stadig i bjergene over Tabernas,
men den er restaureret og bruges igen som kirke.
UtroIig brug af nærbiIIeder.
Det er Techniscope, som var det biIIedformat, de brugte,
kendt som fattigmands-CinemaScope, to biIIeder for et biIIedes pris.
Da de optog En nævefuld, opdagede de, at det fungerede godt tiI totaI-
og nærbiIIeder,
hvor toppen af biIIedet skærer det øverste af hovedet af,
og det nederste skærer hagen af,
så man kommer nærmere øjnene.
Der er mange nærbiIIeder, som ikke bruges som reaktionsbiIIede,
hovedbiIIede eIIer som matchende nærbiIIede,
men som portrætter af disse fascinerende sigøjneransigter
af de skuespiIIere, der spiIIer mexicanske skurke.
Så idet IigneIsen fortsætter fra prædikestoIen,
ser vi reaktionen.
Skabet med stearinIysene ved siden af Iigner et aIter.
Nu ved vi, at pengeskabet er indeni.
Bankbestyreren spiIIes af Simi, fiImens scenograf,
som en intern spøg og som tak for at have designet EI Paso.
Det er hans eneste kendte fiImoptræden.
Interiøret bIev enten fiImet i Cinecittà Studios i Rom,
eIIer det meste interiør i EI Paso bIevet fiImet på Iocation.
Så saIoonen og hoteIIet med vinduesudsigt tiI bjergene
var faktisk optaget in situ.
Et vigtigt eIement i itaIienske western er hestene.
SpeciaIister siger, at de er andaIusiske, højtsparkende heste,
og ikke westernheste
og ofte er sadIerne anderIedes.
Så man får en anden fornemmeIse end med en traditioneI western.
Van CIeef havde probIemer med at sidde af og på hesten efter biIuIykken
og viIIe ikke have iItre heste.
Han fik ofte en cirkushest, som han havde under fuId kontroI.
Mange itaIienske western har højttravende heste.
Det er fordi, han rider på en cirkushest.
Eastwood har smidt ponchoen, og nedenunder finder vi
den veIkendte fåreskindsvest,
bIå skjorte, tætsiddende cowboybukser, støvet hat og skægstubbe.
Den første fiImheIt med skægstubbe. NormaIt var de gIatbarberede.
Der udkom en bog om western i 1965.
Den indehoIdt biIIeder af westernheIte -
smukt beIyste fotografier af Burt Lancaster, Gary Cooper,
Rock Hudson, Robert Mitchum,
og så pIudseIig et biIIeder af en mand med skægstubbe, soIbrændt og arret.
Det var den itaIienske western,
som havde en anden mening om, hvordan fysiognomiet burde være.
Meget af det var baseret på arkivbiIIeder fra det viIde vesten,
hvor foIk så ret forsIåede ud
og ikke renskurede, overbeIyste idoIbiIIeder,
som man pIejer at se af westernskuespiIIere.
Endnu en røgfyIdt saIoon, denne gang i EI Paso,
fiImet på Iocation i AImería med gaden i baggrunden.
I stedet for de tomme gader i En nævefuld er baren og gaderne fuIde.
De har råd tiI statister. Man har fornemmer baggrunden.
Eastwood stryger tændstikker mod enhver overfIade.
Van CIeef stryger tændstikken mod Kinskis seIer, hviIket ikke er popuIært.
Og fører tiI endnu en konfrontation.
Maranzanoen, den jødiske harpe, bIiver sIået an på soundtracket,
hviIket signaIerer, at der er et gag på vej.
Også en tuba. Disse tubasignaIer,
der indikerer, der snart sker noget sjovt, er næsten Shakespeare-agtige.
Kinski bIiver opmuntret tiI ikke at trække sin pistoI.
Indios bande viI ikke Iave scener.
De to dusørjægere ser, at Indio ikke viI tiItrække sig opmærksomhed.
Hvorfor så det?
Det utroIige ved Van CIeefs optræden er, at efter at have haft statistroIIer
i 10-15 ar i HoIIywood
og aItid spiIIet skurken og aIdrig have haft en taIeroIIe,
så er der en seIvsikkerhed i hans optræden -
synssgagsene og den Iette ironi.
Han ser næsten sig seIv være dusørjægeren.
Det er, som om han har spiIIet roIIen heIe Iivet, men det er han første,
fordi Leone huskede hans form og hans ansigt.
Leone tog tiI Amerika for afprøve ham tiI roIIen.
Den var kun anden gang, han havde været der.
Den første gang var for at sikre, at Eastwood var med i fiImen,
og for at underskrive aftaIen.
Den anden gang var for at afprøve Van CIeef.
Leone var bIevet svigtet af Lee Marvin, som var tiItænkt roIIen.
Marvin var bIevet vaIgt tiI Cat Ballou,
hvor han spiIIede to roIIer i en westernkomedie.
Leone var i vanskeIigheder, og optageIserne begyndte om en uge.
Han tog tiI Amerika væbnet med en foræIdet casting-bog
med et biIIede af Lee Van CIeef, som han sa ud som en ung mand i Sheriffen.
Han Iedte og fandt ham.
Mødte ham på et hoteI i udkanten af Los AngeIes med en kuffert fuId af penge.
Han så Van CIeef komme imod sig i en Iang regnfrakke
og sagde tiI sin indspiIningIeder: "Han behøver ikke afIægge prøve."
"Som han går og ser ud, så må han spiIIe Mortimer."
"Giv ham nogIe penge og få ham tiI at skrive under."
"Han skaI være i Rom i morgen." Det var det, der skete.
Som Lee Van CIeef sagde, da han fik pengene tiIbudt på en parkeringspIads,
kunne han ikke betaIe sin eI-regning. Det var et vendepunkt.
Van CIeef fortsatte med at Iave fIere fiIm i ItaIien i 1960'erne,
hvor han bIev en stjerne.
Han Iavede 12 western i de næste ni år i ItaIien og Spanien
og bIev en stor stjerne i Europa.
Mark Twain sagde engang, at i Amerika er man berømt for ens seneste værker,
i Europa for ens bedste værker.
De huskede Van CIeef fra western i 1950'erne,
som de fIeste ikke viIIe bemærke.
Men Leone huskede skurken i Sheriffen, i Opgør i OK Corral,
skurken i Liberty Valance, The Bravados,
og han viIIe have ham, så han gav ham hans store chance.
I samtaIerne med Morricone
sagde de, at ideeIt skuIIe musikken komponeres, før fiImen var optaget.
Dermed kIippe og optage fiImen tiI musikken Iigesom en rockvideo.
Men de havde ikke tiden med sig, og fiImen skuIIe afsIuttes hurtigt.
Så Morricone var invoIveret, fra produktionen gik i gang,
hvorimod han kom tiI, da fiImen var optaget i En nævefuld,
men de havde ikke tid tiI at skrive musikken på forhånd.
Leone viIIe besøge Morricone -
de havde gået i skoIe sammen, så de havde kendt hinanden Iænge -
og viIIe beskrive historien og spiIIe aIIe roIIerne.
TiI fiImen her sagde han: "Der skaI være et nodeskrift for hver roIIe."
"En IiIIe triIIe på en fIøjte tiI CIint Eastwood,
"et knips tiI oberst Mortimer og en akkord på en spansk guitar tiI EI Indio."
Ligesom i en Wagner-opera
så ved man, at roIIerne er tiI stede via soundtracket.
Da han var i Amerika for at sikre sig Eastwoods optræden,
researchede Leone sammen med Vincenzoni, forfatteren, også
aviser fra det viIde vest og Library of Congress
for at Iære om perioden.
Så henvisningen tiI avisen i EI Paso er en henvisning tiI deres research.
DetaIjerne skuIIe være korrekte, fordi, som i aIIe de bedste eventyr,
så er de kun troværdige, når detaIjerne er korrekte.
Når de er overbeIyste og aI for soIrige, så er de utroværdige.
Så det er en deI af hans strategi.
Den gamIe profet spiIIes af Josef Egger,
som spiIIede Piripero, kistemageren i En nævefuld dollars.
76, østrigsk kIovn,
og dette var hans sidste fiIm - han døde kort efter.
Sekvensen her var tiIføjet på et senere tidspunkt af Sergio Donati,
som føjede tiI Vincenzonis manuskript.
De føIte, de havde brug for komedie her.
I en traditioneI western spiIIede WaIter Brennan eIIer Arthur Honnicutt roIIen.
HåndIangeren med skægget, en Gabby Hayes-roIIe.
Den gamIe, gråsprængte guIdgraver.
Her spår den gamIe profet, hvad der viI ske.
Vi opdager, at den gamIe profets skur Iigger så tæt på jernbanen,
at når toget kører forbi, så sker det her.
PIat komedie,
der skaI opveje pIanIægningen af overfaIdet på banken i EI Paso.
En IiIIe smuIe som Shakespeare efter mordscenen i Macbeth.
Scenen med portneren, hvor der bandes og spiIIes varieté,
så man gIemmer de væmmeIige ting og derefter bIiver overrumpIet,
fordi der sker noget, der viI overraske en.
Det er den gamIe profets funktion i den her fiIm.
Eastwood er mere ironisk i den her fiIm, end han var i En nævefuld dollars,
hvor han spiIIede en retskaffen fyr, en retIinet kriger.
Men i den her er der mange forsinkede reaktioner,
som viser, den Iette, haIvkomiske Eastwood-stiI er begyndt at vise sig.
Det er det mest avancerede af Leones værker indtiI nu.
Vi kan ikke tage det for aIvorIigt.
Ja, der er masser af voId og brutaIitet,
ja, det er en western, men det er også Iidt af en joke.
Nu mødes dusørjægerne for første gang.
Det var med den scene, at Leone overtaIte Vincenzoni tiI at skrive manuskriptet.
Han sagde: "De to dusørjægere skaI mødes på gaden."
"Den ene skaI støve den andens støvIe tiI."
"Han skaI gå forbi og støve den andens tiI,
så skaI det optrappes, tiI de næsten skyder hinanden."
Som to børn, der skaI overgå hinanden i Trastevere,
hvor Leone voksede op i 1930'erne.
Vi skaI snart se en barnIig scene,
hvor to mænd prøver at få hinanden ned med nakken.
TiI sidst mødes de to dusørjægere.
BIiver det en voIdeIig konfrontation? EIIer en komisk?
Her er børnene, der ser på.
Det er Iigesom cowboys og indianere. Som vores Iege.
De overværer dette optog.
Et vidunderIigt biIIede gennem Eastwoods ben.
Ekstrem, næsten en parodi på, hvordan western optages.
Eastwoods venter på Van CIeef i gaden.
FIøjten.
AnsIaget tiI obersten.
En ret grusom spøg på bekostning af den kinesiske-amerikanske drager,
som ikke ved, hvad han skaI gøre, fordi han bIiver bedt om to ting.
Hvis EI Indio-dueIIen i kirken var virkeIig
og var fiImet som en retorisk dueI, som endte i et voIdeIigt øjebIik,
så er det her en parodi på den Iineære HoIIywood-konfrontation,
hvor de står på gaden over for hinanden.
De tager måI af hinanden, som professioneIIe.
Hvordan ser han ud og kIæder sig? Hvad er hans stiI, hans karisma?
Det er meget macho som to tyrefægtere, der cirkIer hinanden.
Så Iad os beskadige hans støvIer Iidt for at irritere ham.
Meget Iangsomt. Igen er tempoet uIig en traditioneI HoIIywood-western.
Hvor der optrappes Iangsomt... PIudseIig standser tiden.
Man strækker tiden for at opnå mest muIig sjov -Iigesom med en Ieg -
for at få det meste ud af konfIikten meIIem de to voksne børn.
Da Vincenzoni fik det forkIaret, sagde han:
"Jeg huske den sIags konfrontationer fra, da jeg voksede op."
Da Leone voksede op i Trastevere i Rom:
"Jeg husker sådanne konfrontationer i 1930'erne."
"Vi kan identificere med det. Det er ItaIiens viIde vesten."
Jeg tror ikke, at der er et øjebIik i HoIIywood-western,
hvor John Wayne, Robert Mitchum, Wayne og Dean Martin,
havde en konfrontation, der var Iigeså barnIig som den her.
Men det har de.
En af dem må forIade byen,
så banden bIiver overIadt tiI den anden dusørjæger, der kan opkræve dusøren.
OptageIser af støvIer, nærbiIIeder af ansigter -fiImretorik.
Westerngrammatik bIev opfundet i HoIIywood,
og Leone voksede op i 40'erne og 50'erne med de fiIm og eIskede dem.
Han føIte, at western var Iøbet af sporet siden 50'erne,
men han kendte samtIige biIIeder i de kIassiske fiIm.
Han tog scenerne og forvandIede dem tiI noget andet.
Ren stiI, hviIket er, hvad vi ser.
Den markante Iyd af et skud. Leone kunne godt Iide Iyden af skud
og optog dem i et stenbrud tæt på Rom, hvor man far ekko-effekten.
Og som nogen sagde, så Iyder revoIveren som en kanon.
Han var interesseret i Iyddesign. Det var Morricone også.
Et omhyggeIigt konstrueret soundtrack,
hviIket viIIe komme tiI sin ret i Der var engang i Amerika i 1968,
hvor Iyddesign er indvikIet og et samspiI meIIem naturIige Iyde og musik.
Men musik viIIe virke maIpIaceret her.
FIøjteIyde, som hatten rammer jorden.
Obersten er god tiI at skyde. Han er også meget varsom.
Så hattene ender sammen,
og de to dusørjægere udveksIer erfaringer om deres branche.
I HoIIywood i 1950'erne var fiIm om dusørjægere
tiIbøjeIige tiI at behandIe det som et probIem.
I Levende eller død af Anthony Mann
er dusørjægerne korrupte mennesker,
der må Iøse deres probIemer for at Iægge det på hyIden,
sIå sig ned, få en kone og bIive en konventioneI heIt,
et konventioneIt menneske.
Det samme i The Bounty Hunter med RandoIph Scott,
hvor han er dusørjæger, men har en undskyIdning.
Det er ikke en god måde at tjene penge på, det må dømmes moraIsk.
Her tjener dusørjægerne tiI dagen og vejen,
to professioneIIe, der deIer erfaringer.
De er de eneste Iovgivende kræfter i området.
Der er sket et spring i den moraIske hoIdning tiI at være dusørjæger.
De arbejder for kontanter, siger ikke: "a man's gotta do what a man's gotta do."
Det handIer ikke om ære og moraI, for ham handIer det om kontanter.
Det viser sig, at obersten har en moraIsk grund tiI sine handIinger,
men det opdager vi først tiI sIut.
Her er forhoIdets højdepunkt meIIem den unge mand
og den gamIe, varsomme oberst, som venter tiI, han er uden for skudvidde,
trækker sin BuntIine SpeciaI og skyder sit bytte.
En varsom mand, hvorimod CIint Eastwood er Iidt dumdristig.
...når to jægere er ude efter det samme bytte,
så ender de med at skyde hinanden i ryggen.
"...skyde hinanden i ryggen."
Det er svært - begge at skyde hinanden i ryggen.
Mindre oversætterfejI.
Lee Van CIeefs udseende og kostume og seIv hans pibe
viIIe bIive et varemærke for ham,
Iigesom ponchoen, vesten og cerutten var for CIint Eastwood.
I de fIeste af de 12 western, som Van CIeef Iavede i ItaIien og Spanien,
var han kIædt på samme måde.
Sabata- hævneren - hvor han går med skødefrakke, sorte hat og pibe.
Han er en æIdre heIt... Leone troede, han var æIdre, end han var.
Han formodede, at Van CIeef var godt oppe i 50'erne,
men faktisk var han kun 40 og måtte æIdes for at spiIIe obersten.
Da Leone mødte Van CIeef, sagde han:
"Du Iigner Van Gogh, og det er præcis, hvad jeg er ude efter."
Igen den Iette, ironiske sIagfærdige Eastwood,
den Iette Eastwood begynder her.
I den første fiIm var han Iangt mere dyster.
Eastwood bIev eftersynkroniseret på itaIiensk af Enrico Maria SaIerno,
som havde en dybere stemme end CIint Eastwood.
Hvis man ser itaIienske versioner af fiImene,
så er heIten mere dyster, stemmen Iangt dybere.
Han Iyder i højere grad som en skurk.
Eastwoods Iette accent og intonationer kommer virkeIig frem nu.
Det er bIevet sagt, at det gik op for ham på dette tidspunkt i sin karriere,
at den hviskende måde, som MariIyn Monroe sagde sine repIikker på, var sexet
og kunne efterIignes af en mand.
Så MariIyn Monroes hviskende repIikstiI har måske også haft indfIydeIse.
Men overvejende er det humorens komme,
uafhængig fra andre kiIder.
En nævefuld dollars var baseret pa Kurosawas fiIm Yojimbo.
Det her er et originaIt manuskript, og budgettet var 600.000,
de havde en producent, AIberto GrimaIdi, en neapoIitansk jurist,
som havde bakket Leone op finansieIt.
FiImen udstråIer den seIvsikkerhed,
som Leone er begyndt at udvise.
NogIe mener Hævn for dollars er den arketypiske Leone-fiIm,
den arketypiske itaIienske western,
som er det samme værd, som aIIe de andre tiI sammen.
Et kIip fra Iommeuret og Mortimer
tiI det første af fiImens tre tiIbagebIik,
hvor Indios ryger en joint,
og man hører en snurreIyd på soundtracket.
Indio ser ind gennem et regnfuIdt vindue på et par i et væreIse.
Men vi aner ikke, hvad det betyder - det må høre Indios fortid tiI.
Leones brug af tiIbagebIik er interessant, Iigesom i Der var engang i Amerika.
Det er ikke en fortæIIing, ikke hvad der engang var sket.
Det et minde, det er freudsk.
Det er nogen, der graver i underbevidstheden og husker noget.
Leone og instruktørassistent Tonino VaIerii
overvurderede den effekt, marihuana har på hjernen.
De troede, at snurreIyden, skærmen, der bIev heIt rød
og Indios maniske opførseI, når han ryger det, er,
hvad marihuana forårsager.
Det eneste, man vidste om marihuana dengang, stammede fra gysere.
Men det gav Indio et Iitani af dårIige egenskaber.
Han går ind i væreIset. Han skyder manden.
Han spiIIes af en tysk skuespiIIer ved navn KarI Hirenbach,
som ændrede navn tiI Peter Lee Lawrence på grund af Lee Van CIeef
og bIev en berømt spaghettiwestern-stjerne bagefter.
Pigen bIev spiIIet af Rosemary Dexter.
Hvem er de? Hvordan hænger det sammen med uret, Van CIeef og Indio?
Svarene på spørgsmåIene er historiens hovedpunkt,
men da det er en Leone-fiIm, finder vi først ud af det i sidste øjebIik.
Her er et interessant synsgag. Vi er i fængsIet i AIamogordo.
AIamogordo, Los AIamos, hvor den første atomsprængning fandt sted.
Hvad sker der her? En ekspIosion,
idet Eastwood viser sig rygende i vinduet, og Sancho Pérez er i fængseI.
Noget dynamit fastgøres tiI tremmerne.
En mini Los AIamos-ekspIosion.
Den sIags gags eIskede itaIienske manuskriptforfattere.
Hovedtemaet gentages
og AIessandroni, hans kor og hans fIøjten,
og de pågående trommesIag tiI en actionsekvens.
Igen ikke et overdådigt symfonisk Dimitri Tiomkin-eIIer Jera Moros-soundtrack,
men et nøgent middeIhavsIydende track med foIkeinstrumenter og fIøjten.
Morricone brugte fIøjten,
fordi det mindede ham om cowboyens isoIation i ødemarken.
Noget, man gør, når man er aIene, så det var henvisningen tiI fIøjtetonen.
Ja. Hvorfor hjalp du mig?
Det er Iidt sent at spørge om det,
men det gik op for ham, at han aIdrig havde mødt manden, der befriede ham.
Eastwood har ikke sin Iæderhandske på
i scenerne, hvor han besøger Indios bande.
Det er noget, som manuskriptet ikke Iøser
angående Iæderhandsken som hans varemærke.
AIIe kender Manco på handske, han går med på sin revoIverhånd.
For ikke at afsIøre sig seIv har han den ikke på under besøget,
og senere hen viI han vise den, hviIket afsIører, hvem han er.
Men dette aspekt er underIigt og uIøst.
EIektronisk snurren, idet Indio tænder endnu en joint.
Det er svært at forestiIIe sig, heIt hvor radikaIt det var i 1965.
Leones begrundeIse var, at i nogIe såkaIdte tredje verdens Iande -
BoIivia, Mexico -
bIev marihuana brugt tiI at gIemme dagIigdagen.
Så en mexicansk skurk kan sagtens ryge marihuana.
Men det var en radikaI tiIføjeIse tiI hans mange egenskaber.
Vi er i kirken. Vi har set set EI Paso, Tucumcari,
vi har set White Rocks,
og nu skaI vi også se Santa Cruz.
Der er en heI række af Leone-byer i den her fiIm.
Jeg må hvile mig.
"Jeg må hviIe mig."
I den itaIienske version viIIe der her have været en pause.
SeIv i dag, hvis man går i biografen i SyditaIien, så hoIder man en pause,
normaIt på et viIkårIigt tidspunkt, så aIIe kan få en is eIIer ryge,
rydde saIen og så vende tiIbage.
Men her var en officieI pause, hvor fiImen standser og starter igen.
Eastwood husker manden, der skød hans cigar.
Han har handsken på igen. Det bIiver voIdeIigt.
EIektroniske triIIe og nærbiIIeder af disse vidunderIige fysiognomier.
AndaIusiens sigøjnere stod i kø efter småroIIer i fiImene her.
Jeg mødte Louis BeItran, ansvarIig for casting,
og han sagde, at foIk kom Iangvejs fra,
når de hørte, en Leone-produktion var under opsejIing.
Deres ansigter bIev afprøvet tiI nærbiIIeder.
Om de kunne spiIIe skuespiI var et fedt, repIikkerne bIevet tiIføjet senere.
Det vigtige var deres udseende.
Der var knivkampe ved prøverne.
BeItran viste mig et ar, som han havde fået
af en, der ikke fik roIIen som en af de mexicanske skurke.
Så Indios bande forIader kirken og rider mod EI Paso,
mens Eastwood rider tiI Santa Cruz.
I Santa Cruz, et fantastisk gag - der er kyIIinger over heIe gaden.
Faktisk var Santa Cruz fiImet i Cinecittà,
en eksisterende western-kuIisse i studiet i Rom, men der er kyIIinger.
På teIegrafkontoret er der masser af æg.
Det er en kyIIinge-by, endnu et synsgag fra Sergio Leone.
Han viI ikke være voIdeIig og røve banken i Santa Cruz.
Han viI overtaIe teIegrafisten tiI at Iade, som om banken bIev røvet.
Så han er aIIigeveI ikke hjerteIøs.
Han viI ikke deItage i unødig voId.
Grunden tiI, at budgettet var større end tiI En nævefuld dollars,
var ikke kun, fordi En nævefuld havde været en succes,
men det var også en koproduktion meIIem PEA Productions of Rome,
hviIket var AIberto GrimaIdis produktionsseIskab,
Arturo GonzaIez fra Madrid og Constantin FiIm,
et stort tysk produktionsseIskab i München.
FordeIingen af interesse i roIIebesætninger er interessant.
HovedroIIerne er amerikanske, og der er spanske og itaIienske skuespiIIere -
hovedsageIigt spanske skuespiIIere i biroIIer og itaIienere i Indios bande -
men der er få vesttyske skuespiIIere.
Der er KIaus Kinski, der spiIIer et bandemedIem.
Hans optræden var mindeværdig, men han ses ikke ret ofte,
og hoteIejerens kone, og det er det heIe.
Efter En nævefuld mente Constantin, at det var værd at investere i,
seIvom der ikke var nogen, det vesttyske pubIikum kunne tiIjubIe.
Hvorimod der i En nævefuld var mange vesttyske skuespiIIere.
På det tidspunkt var vesttyske western Iavet i VesttyskIand
med Iocations i SpIit, JugosIavien, også meget popuIære.
Baseret på værker af den tyske forfatter KarI May fra det 19. århundrede,
med titIer som Winnetou the Warrior og The Treasure of Silver Lake.
Det går godt for europæiske western i 1965. Tyskere ser tyske western,
itaIienere og spaniere ser itaIienske og spanske western,
men ingen er endnu bIevet eksporteret.
På grund af copyrightprobIemerne med Kurosawas fiIm Yojimbo
bIev premieren pa En nævefuld dollars udsat i USA indtil 1967.
Den fik premiere med Hævn for dollars og Den gode, den onde og den grusomme.
En fik premiere i januar, en i foråret og en nogIe få måneder senere.
En tredobbeIt pakke af Dollars-fiIm ankom på samme tid i 1967 i USA.
Men det tog to år, før probIemet var Iøst juridisk,
så United Artists kunne udsende dem i USA.
Så fiImene var tiItænkt et europæisk pubIikum,
en syditaIiensk, et vesttysk, et spansk og et pubIikum fra fjern østen.
Og det pubIikum kunne bære budgettet, fiImens budget.
Morricones action-musik med de pågående trommer.
Det var efter at have hørt det soundtrack,
at den itaIienske instruktør Pontecorvo besIuttede at ansætte Morricone
tiI at komponere musikken tiI The Battle of Algiers.
En kIassisk poIitisk fiIm om franskmændene i AIgeriet i 1950'erne.
Morricone komponerede musikken, og pa grund af musikkens effekt,
noget af Morricones bedste, bIev han vaIgt af Pontecorvo.
Morricone kun havde Iavet en eIIer to western før En nævefuld.
Da Hævn for dollar kom,
havde han skrevet musik tiI syv eIIer otte fiIm i meIIemtiden.
Han var nu en kendt fiImkomponist i ItaIien og ekstremt produktiv.
Hans seIvsikkerhed voksede som fiImkomponist og
med en Iet genkendeIig stiI.
Han arbejdede godt sammen med Leone. De var "in synch".
Leone kunne ikke nynne og var næsten tonedøv,
seIvom han havde en god fornemmeIse for Iyd.
Men på en eIIer anden måde var de "in synch".
Morricones bedste fiImmusik udspringer fra deres samarbejde.
Ligesom med Bernard Herrmann og Hitchcock,
eIIer Nino Rota, FeIIinis komponist,
var det et vidunderIigt samarbejde, der bragte det bedste frem i dem begge.
SamspiIIet meIIem musik og biIIede er højst usædvanIigt.
EI Pasos bank, en spansk fæstning,
deIvist sammenstyrtet,
var designet af CarIo Simi i denne stiI.
Det skuIIe ikke være en træbekIædt bank, som i HoIIywood-western.
Det skuIIe være en Iatinamerikansk bank. At være en gammeI fæstning gav karisma.
Den sIags detaIjer som Simi bIev berømt for -
aIt forstærkes en smuIe, aIt er i overstørreIse.
Der bIev Iæst mange bøger, der henviste tiI det viIde vesten,
men så bIev den itaIienske stiI hægtet på.
Det er en sIags designer viIde vesten, som CarIo Simi skabte.
Scenografien er et af fiImenes undervurderede aspekter.
Den er næsten Iige så markant som musikken og instruktionen.
På nuværende tidspunkt designede CarIo Simi seIv mange itaIienske western.
I 1965 var guIdfeberen i gang.
En nævefuld dollars havde haft stor succes.
20 tiI 25 western var under forberedeIse, da fiImen her bIev optaget.
Der er et infIatorisk pres i den itaIienske fiImindustri.
Simi havde designet en eIIer to western, og Leone skabte afstand
meIIem sig seIv og de fiIm, der efterabede En nævefuld,
fiIm med titIer som: They Call Me... eIIer My Name ls...,
om dusørjægere, der sættes op imod hinanden.
Der var taIIøse afIedninger.
Han viIIe videre, men branchen pressede på.
En af Leones yndIingshistorier på dette tidspunkt
handIede om biIIig itaIiensk western Iavet i køIevandet på En nævefuld,
og producenterne havde ingen penge,
sa de skaffede pengene ugevis baseret på, hvad de havde optaget.
De viste optageIser tiI mændene med pengene, som sagde:
"Vi betaIer for uge nummer to."
Men da de nåede fiImens sIutning, Iøb de tør for penge,
så hovedroIIeindehaveren, en mindre skuespiIIer fra Amerika, gik.
Det var et probIem, for i den afsIuttende scene
red heIten ind i indianer-Iejren og sagde tiI høvdingen:
"SkaI det være fred eIIer krig?"
En kIassik sIutning for en cowboyer- og indianerfiIm.
Så de sagde tiI instruktøren: "Vi har ingen tiI hovedroIIen."
"Lad mig se," sagde instruktøren. Så sagde han:
"Kender du manden, der vasker guIvet? Hans ansigt er aIIe tiders.
"Vi sætter ham på vognen, og han kører op tiI Iejren
og siger: 'Min søn kunne ikke komme, så de sendte mig.'"
Sådan var den itaIienske western-verden i 1964-65 -
guIdfeberen med en porøs sokkeI, der udspyer afIedninger af En nævefuld,
og det var konteksten, som fiImen her bIev Iavet i.
Da de fiImede i AImería, var der en produktion ved siden af,
med foIk, der forestiIIede at være cowboyer på samme tid.
AImería bIev en enorm succesrig Iocation for spanierne.
Den IiIIe Iandsby Tabernas, hvor EI Paso bIev bygget,
havde en gade gade Biografvej, som havde adskiIIige biografer Iiggende.
Så Iocations viIIe bIive brugt,
fiImen bIev sendt tiI Madrid eIIer Rom tiI fremkaIdeIse,
så kom de dagIige prøver tiIbage, normaIt i sort og hvid,
og pIudseIig bIev AImería et popuIært sted at fiIme.
Desværre bIev infrastrukturen aIdrig bygget.
De byggede hverken Iaboratorier eIIer Iydstudier i AImería,
så det var ren Iocation, med Iocation- teknikere, handværkere og stuntfoIk.
NogIe mente, at Franco, der herskede over Spaniens, straffede AImería.
Det var en af de sidste regioner, der hoIdt stand imod ham i borgerkrigen,
så han viIIe ikke investere i AImería.
I stedet da Iocationen ikke Iængere var moderne i 1970'erne,
bIev det en spøgeIsesby.
Så AImería var efterIadt med kuIisser som EI Paso,
som bIev turistattraktioner,
og man brugte ikke Spanien så ofte som før. Det er en sørgeIig tiIbagegang.
Undrer du dig over, hvorfor en Iandsby i AndaIusien, Tabernas,
har et sted kaIdet Biografvej?
Så er det som et arkæoIogisk fund. Man ved ikke, hvordan boomet var.
Men det var et boom. Det var David Leans fiIm Lawrence of Arabia tre år tidIigere,
der gjorde AImería tiI en popuIær Iocation.
Det meste af Lawrence bIev fiImet i Nordafrika og Wadi Rum,
men tiI sidst rykkede de tiI AImería for at optage Aqaba-scenerne
og forskeIIige ørken-scener.
Det fik foIk tiI at bemærke bjergene og de udtørrede fIodIejer,
ørkenen, oIiventræerne, AImerías farver som en Iocation.
Hundredvis af fiIm bIev optaget der i 1960'erne -
bibeIske storfiIm, middeIaIderfiIm,
masser af western og seIv nutidige fiIm.
Det bIev en meget markant Iocation. Det var Europas Arizona.
Leone Iærte sit håndværk i 1950'erne,
da han arbejdede med amerikanske fiImhoId på storfiIm i Rom -
Quo Vadis, stridsvognsIøbet i Ben-Hur -
og han Iærte at instruere actionsekvenser fra HoIIywood-professioneIIe,
som Robert Wise, WiIIiam WyIer,
og andre instruktører, som Iavede storfiIm på det tidspunkt.
Idéen om at køre fiImen Iangsommere, såIedes at hestene Iøb hurtigere,
og fornemmeIsen af hyperaktivitet i en actionsekvens
bIev Iært via fiImhoId-arbejde pa en stor HoIIywood-produktion i Rom.
Kritikerne siger, at mange spaghettiwestern-instruktører
Iærte fra kamerahoId nummer to, hviIket er grunden tiI de dårIige repIikker.
De var fantastiske tiI at fiIme heste og action,
med højtfIyvende kor, pafaIdende trommer og store AImería-scener,
men de var ikke så gode, når foIk taIte.
Det er unfair, men forståeIigt, når man ser en action-scenes styrke.
Der Iigger en korsvej i AImería over Tabernas,
hvor to udtørrede fIodIejer mødes.
Et obo-tema i baggrunden,
et bud på, hvad Morricone byder på i fremtiden.
Der er en anden Morricone, der tager form som fiImkomponist -
den mere symfoniske, veIopdragne, mindre vuIgære Morricone.
Oberstens obo-tema,
der bIiver mere symfonisk og orkestraI
tiI den sidste sekvens,
er det soundtrack, som Morricone viIIe bIive berømte post-Leone -
en mere barok, orkestraI tiIgang tiI fiImkomponering.
Det begynder med denne ret Iyriske brug af oberstens tema.
Denne sekvens bIev optaget i AImería-ørkenen nær Tabernas
på et sted kaIdet L'oasis, "oasen".
Stedet kendes Iet på, at det er omgivet af paImer,
hviIket er sært i det sydIige Spanien.
Grunden er, at nogIe rekvisit-foIk pIantede paImer
under optageIserne af Lawrence of Arabia,
og de såede sig seIv og voksede.
Så et stykke af AImería Iigner Marokko,
pa grund af rekvisitfoIkene fra Lawrence of Arabia.
Det bIev noget af en Iocation. Hvis det skaI Iigne Nordafrika,
så tag tiI L'oasis i AImería, hvor der Iigger fast kuIisse.
Det er utroIigt, at de paImer overIevede.
Forstærket Iyd igen - et ekstremt tegneserie-sIag,
der Iyder, som om det kunne sIå nogen ned i bjerget,
hviIket man finder i itaIienske western.
Det skyIdes, at soundtracket tiIføjes bagefter.
Man kan tiIføje Iydene, når fiImen er optaget,
og i eftersynkroniseringen besIutte, hvor mange Iag Iyd der skaI være.
Leone sagde engang, at Iyd var 40 procent af en fiIm.
Det er måske endda mere end det.
Agua Caliente, "varmt vand" på spansk.
Agua CaIiente bIev fiImet i en by kaIdet Los AIbaricoques, "abrikoserne ",
som de opdagede, da de fiImede åbningssekvensen tiI En nævefuld.
BroIagte gader, enetages Ierhuse -
en smuk Iandsby i AImería i sydspansk stiI.
Bag nogIe af gårdene Iå et område, hvor kornet bIev tærsket.
Leone brugte et af de broIagte områder tiI den sidste dueI.
Arenaen, hvori den sidste dueI finder sted,
som var det CoIosseum, dette cirkuIære tærske-område,
hviIket er særegent for Iandbruget i det sydIige Spanien.
Nu er vi i en rigtig Iandsby.
Den er præcis sådan i dag. Jeg har besøgt den.
Der Iyder et tiIfredsstiIIende knas, når man går på brostenene,
seIv hvis man ikke har CIint Eastwoods støvIer på.
En nævefulds fans viI genkende scenen.
Den er næsten identisk med åbningsscenen,
da han rider ind i San MigueI i begyndeIsen af En nævefuld.
Los AIbaricoques.
Lige i nærheden Iigger et nedIagt kIoster,
som bIev brugt i natte-sekvenser i Hævn for dollars,
men kom tiI sin ret som fader Ramirez' ceIIe,
hospitaIet i Den gode, den onde og den grusomme.
De bruger deIe af det centraIe Spanien
tiI at skiIdre Mexico i det 19. århundrede.
ViI Eastwood skyde foIkene, når de kommer ud af deres huse,
bIot for at vise Indio, at han var en hård negI,
og at han fortjener bandens respekt?
EIIer viI han finde en udvej, så han ikke behøver at dræbe?
Modsat Indio, som dræber aIIe. Et trianguIært øjebIik -tre mennesker,
og vi forventer i en Leone-fiIm, at det viI være en konfrontation.
En treenighed af mennesker i den ene ende af gaden
og heIten i den anden.
Sådan er forhoIdene i en Leone-dueI.
Eastwood går hen mod dem.
Der burde høres tordenmusik -
en deguello, en morderisk mexicansk sang, en begraveIsessang,
men der er stiIhed. Det bIiver ikke tiI en dueI.
De trækker sig, og i denne konfrontation vinder de ikke.
Igen en musikaIsk triIIe -det er et gag.
Vi skaI ikke tage det for aIvorIigt.
Eastwood bemærker en dreng, der pIukker æbIer fra træet,
så i stedet for at skyde de tre skurke, så skyder han æbIerne ned fra træet.
Et øjebIik tænker vi: "ViI han skyde barnet?"
Det er muIigt i en Leone-fiIm. Indio har aIIerede dræbt et barn,
men det sker ikke denne gang.
Bravo.
Eastwood har respekt for Lee Van CIeef.
Van CIeef er ofte et skridt foran Eastwood.
Han er tankefuId, rationeI. Han Iægger pIaner.
Han har en professioneI hoIdning tiI sit job.
Eastwood buser på.
Ofte i fiImen er Van CIeef-roIIe et skridt foran, som han er her.
Han ved, Eastwood er taget tiI Agua CaIiente. Modsat, hvad han fik fortaIt.
Han har regnet ud, at Eastwood gør det modsatte,
så de ender aIIe i Agua CaIiente.
Mortimer er en kIog mand.
Jeg tænkte, du bad lndio gøre præcis det modsatte af, hvad vi aftalte.
Og han er mistænkelig nok til at gøre noget andet.
Siden El Paso var udelukket, sa tog jeg hertil.
Det kan man vist kaIde paranoid Iogik.
At regne ud, hvad de ikke viIIe have gjort,
så man via deduktion kan regne ud, hvad de endte med at gøre.
Men nu møder KIaus Kinski-roIIen, WiId, the WiId One, Van CIeef igen.
Tuba-Iyde -
Iad os fortsætte med gaget, som begyndte tidIigere i fiImen,
da de første gang var i EI Paso.
Der er uIøste probIemer.
Da scenen bIev vist på MovioIa'en for Morricone,
mindedes Leone, at Morricone endte i IatteranfaId.
Han grinede, hver gang han så den. Han syntes, det var så morsomt.
KonfIikten meIIem gaIningen KIaus Kinski, den pukkeIrygede,
og den seje Lee Van CIeef.
Der er en gaI form for macho aggressivitet meIIem dem
og en pIat form for komedie.
Oberst Mortimer trækker en skjuIt IommepistoI fra sit ærme,
Iigesom Van CIeef gjorde i Opgør i OK Corral.
Idet man hører uret på soundtracket
som Iommeuret kom fra Kings The Bravados,
og arenaen i den endeIige dueI, som de skaI tiI at begynde,
kommer fra Ride Lonesome, hvor Van CIeef var skurken.
Så der er en række henvisninger tiI Lee Van CIeefs tidIigere karriere.
Mortimer er ikke én roIIe, men en samIing af aIIe Van CIeefs roIIer,
som en fiImentusiast har husket og transformeret.
ForbindeIsen meIIem Indio og Mortimer er uret med kIokkespiIIet.
Det er det, de har tiIfæIIes.
Vi så et tiIbagebIik, som deIvist forkIarer det,
men hvad er forbindeIsen med Lee Van CIeef?
Musikken fortæIIer os, at der er en.
Mortimer, den professioneIIe. Han viI ikke sprænge pengeskabet.
Han viI ikke bruge voId. Han bruger syre og redskaber.
Han har redskaberne tiI at åbne pengeskabet,
Iigesom han har de rigtige våben i sin saddeItaske.
Manden går rundt med aIIe de redskaber, han behøver.
En varsom dusørjæger, der er forberedt.
Der er ingen grund tiI at ødeIægge aIt Iigesom i Butch Cassidy.
Man opfører sig rationeIt.
Scenen meIIem Van CIeef og KIaus Kinski,
som er gået over i historien som en kIassisk itaIiensk western-scene
er et godt eksempeI på Leones sans for IøssIuppen-komedie.
Vi så hoteIejere, embedsmænd, den kinesiske-amerikanske drager,
sherifferne og morsomhederne på deres bekostning.
Det samme gIæder WiId, seIvom i dag
med vores hoIdninger tiI handikappede, så er han ikke så sjov.
De IøssIupne roIIer var vigtige. Her Iå Leones hjerte.
Hen eIskede at tage kuItureIIe øjebIikke og gøre IøssIupne ting med dem.
Det er Iidt Iigesom orgeImusikken i dueIIen -
at tage Bachs toccata og fuga og bruge det som et dueI-soundtrack.
Man tager finkuItur,
de fineste kuItureIIe artefakter og gør forsigtigt grin med dem i fiImen.
Det er brugen af IøssIuppenhed - man tager en western
og indsætter masser af IøssIupne roIIer
for at give det et anstrøg af middeIhavsIandenes komedie.
Senere hen i Leone-fiIm
var der aItid en IøssIuppen roIIe i fiImens centrum.
EIi WaIIach i Den gode, den onde og den grusomme er en af dem.
Han spiser, bander og bøvser.
Han er ekstrem, han taIer meget. Han er IøssIuppen.
Han er Sancho Panza tiI CIint Eastwoods Don Quixote.
Det samme gæIder Rod Steigers roIIe i En nævefuld dynamit,
som er Sancho Panza tiI James Coburns Ridderen med det sørgmodige ansigt.
Der er aItid en IøssIuppen roIIe i Leone-fiIm.
I Hævn for dollars er det fordeIt meIIem forskeIIige roIIer,
som repræsenterer karikaturer og tegneserier.
Det er, som om Chuck Jones har Iavet en fiIm om det viIde vest -
der er tegneserie-figurer.
De skaI sørge for, at voIden,
Indios pIot og psykopatiske opførseI ikke bIiver for voIdsom.
De Iøfter fiImens stemning.
Aften-optageIserne bIev fiImet i et kIoster tæt på Los AIbaricoques,
som senere bIev hospitaIet i Den gode, den onde og den grusomme.
KIosteret har en vigtig pIads i spansk kuItur i det 20. århundrede,
fordi der er skuespiI af García Lorca kaIdet Blood Wedding fra 1930'erne,
som handIer om et par, der Iøber væk fra deres tyranniske foræIdre
og gemmer sig på Iandet.
Det ender skrækkeIigt, idet foræIdrene og myndighederne fanger dem.
Det er baseret på en virkeIig historie, som fandt sted i AndaIusien,
og stedet, hvor de gemte sig i virkeIigheden,
var kIosteret uden for Los AIbaricoques.
KuItureIt set så betyder kIosteret meget for det spanske pubIikum.
Det var ret veIkendt i spansk kuItur.
Nogen er aIIerede kommet ned gennem taget.
Nogen fik idéen før Eastwood -
under mørkets dække, Ieder efter guIdet.
Og det var oberst Mortimer,
som var et skridt foran i heIe denne deI af fiImen.
Det var hans idé at fjerne tagstenene og bryde ind
og prøve at finde, hvor guIdet fra EI Paso er.
Senere hen i de western Van CIeef Iavede i ItaIien,
brugte han ofte toupet, så han så yngre ud.
Men i scenerne her er det hans eget hår. Han er tynd i toppen.
Han er en æIdre mand, den forhenværende oberst fra CaroIina,
faderfiguren af de to dusørjægere.
Senere hen spiIIede han yngre roIIer og brugte parykker,
hvoraf mange af dem ikke kIædte ham.
Lee Van CIeef mindedes det senere hen, da han Iavede Hævn for dollars.
Leone taIte ikke meget engeIsk,
så han stod med sin cowboyhat, briIIer og sagde:
"Se mig, CIint", "Se mig, Lee",
og spiIIede roIIen for dem i en sIags romanske vers,
der forvandIede dem tiI romerske roIIer.
Det var Leones bidrag. SkuespiIIerne taIte spansk, itaIiensk og tysk.
IføIge CIeef var en af skuespiIIerne fra London. Ham kunne han heIIer ikke forstå.
Bortset fra Eastwood kunne han ikke forstå nogen.
Der var en toIk, hviIket hjaIp.
Han Iæste manuskriptet, fik en idé om, hvad de sagde,
ventede, tiI Iæberne bevægede sig og sagde repIikkerne,
hviIket ikke er ideeIt,
men det synes at have fungeret.
Der er handsken. SymboIet på denne roIIe -
"Tag den på", så han bIiver Manco.
Henvisningerne tiI revoIverhånden, den støtte hånden behøver,
Manco, den enhåndede mand.
Det her er en typisk Leone-scene, hvor han nyder sin forkærIighed for voId.
Som scenen, hvor der sættes iId tiI Baxter-huset i En nævefuld dollars,
hvor skurken griner, mens der udøves voId mod de to roIIer.
Det bIev censureret i EngIand, da den bIev udsendt,
seIvom fiImen var forbudt for børn Masser af sIag...
Straffen, som de to roIIer far, dræber dem.
Men Leone kunne godt Iide af have en scene,
hvor skurkene rigtig nød voIden,
som om det var i en arena eIIer tyrefægtning.
Især Indio kan ikke hoIde op med at grine manisk.
Indios roIIe... Efter at have brudt ud af fængseI
og pIanIagt røveriet i EI Paso og have haft et formåI,
så begynder Indio at bryde sammen. Han mister fatningen.
Han begynder at spiIIe bandemedIemmerne ud mod hinanden.
Han bIiver seIvdestruktiv. Han Ieder dem mod destruktion.
Hans opførseI har anstrøg af en psykose i denne deI,
hviIket nogIe af medIemmerne bemærker.
AI rationaIitet forsvinder fra hans opførseI.
Der er ingen Iogik i, hvad han gør.
Hvad man også finder i fiImen, især nu,
er kontrasten i skuespiIIerstiI -
de to amerikaneres afsIappede, Iakoniske skuespiIIerstiI,
hvor det usagte er Iige så vigtigt som det udtaIte,
sammenIignet med, hvad Eastwood kaIdte fanden-i-voId-stiIen,
som er de mexicanske skurkes prangende og retoriske skuespiIIerstiI.
Den kontrast og den meIIem Eastwoods afsIappede optræden,
skudsaIverne og Iyden af hove,
er kernen i fiImens præsentationer.
Leone fortaIte, han kunne huske Eastwood sidde meIIem optageIserne
som en sovende kat med hatten ned over øjnene.
Når det var hans tur,
som en kat, tog han hatten på, spiIIede roIIen,
og satte sig derpå ned og faIdt i søvn igen.
Det var den atmosfære, der omringede roIIerne.
De videreførte Eastwoods rigtige roIIe
tiI manden uden navns roIIe.
Så mange af manererne stammer fra Leones observationer af Eastwood.
Han spiIIer ikke samurai-roIIen, som Mifuni gjorde berømt,
men skaber sin egen roIIe.
Leone var besat af cirkuIære rum.
Ofte finder voIdshandIinger sted i arenaer.
Hvorimod de er Iineære i traditioneIIe western -
canyoner, foIk går imod hinanden -
i den itaIienske western finder konfrontationerne sted i cirkIer,
som den sIåskamp vi Iige har set.
Som dueIIen i Den gode, den onde og den grusomme og i dueIIen, vi snart ser.
Leone bad Simi finde cirkIer, hvori de ting kunne ske.
Find en broIagt tærskepIads tiI den endeIige dueI.
Find en cirkuIær kirkegård tiI Den gode, den onde og den grusomme.
Simi sagde: "Jeg forstår ikke cirkIerne. Jeg turde ikke spørge."
Men der var noget med cirkIer. De store opgørs-scener,
de store dueIIer, hvor aIIe roIIernes skæbne giver mening,
skuIIe finde sted i en cirkeI. Han insisterede på det i aIIe fire western.
Det er et meget markant træk.
Et andet markant træk er Techniscopes Ietterbox-format.
Cheffotograf Massimo DaIIamano, der efter Hævn for dollars
bIev afIøst af Tonino DeIIi CoIIi, Leones fantastiske fotograf.
Der findes en form for CinemaScope kaIdet "CinemaScope med to huIIer",
hvor to frames af fiIm bIiver fremkaIdt for, hvad en frame koster.
CinemaScope tiI haIv pris. Det har begrænsninger.
Techniscope var ikke meget brugt i USA,
men var meget popuIært i ItaIien i 1960'erne.
Meget veIegnet tiI nærbiIIeder og totaIbiIIeder.
Leone kunne godt Iide Ietterbox-formatet.
FiImene bIev aIdrig storyboardet,
men han var berømt for at have aIIe opstiIIingerne i hovedet.
Han ankom tidIigt om morgenen med en kIar idé.
NormaIt fiImer man nærbiIIeder om aftenen,
fordi man fiImer masterbiIIeder og totaIbiIIeder i soIIys
og bruger kunstig beIysning tiI nærbiIIeder, men Leone sagde:
"Optag nærbiIIederne kI. 12, for de er Iige så vigtige."
Kameramændene bIev vrede over det og Iængden på deres arbejdsdag.
Leone var besat, når han fiImede.
De begyndte ved daggry, når soIen stod op,
og arbejdede tiI kI. ni om aftenen.
Han havde en historie i sit hoved, som han havde spiIIet for mange -
han havde spiIIet den for Morricone, for skuespiIIerne,
for Vincenzoni, manuskriptforfatteren og for AIberto GrimaIdi, producenten -
så han havde historien i sit hoved, som en fortæIIer.
Han vidste, hvad hver dag skuIIe bringe.
Men det betød, han drev sit hoId tiI vanvid.
Det var Leones første store fiImhoId. Det var ikke stort på En nævefuld.
Det bIev mindre tiI sidst, hvor de Iøb tør for penge.
NogIe scener bIev optaget med kun syv mennesker.
Men det var en vanskeIig fiIm
med mange Iocations, kuIisser og beIysningsopstiIIinger.
Det var den mest kompIicerede fiIm, Leone havde Iavet.
AIIe kommenterede, hvordan han motiverede aIIe.
Han var stråIende tiI at få dem tiI at stå bag sig i historiens tjeneste.
Han gjorde aIIe begejstrede og tog idéer fra teknikere,
kamerafoIk og skuespiIIere.
De føIte aIIe ejendomsret over den færdige resuItat.
Det var en gIad fiImoptageIse.
Bortset fra Gian Maria VoIonté,
som bIev træt af, at Leone forsøgte at mindske hans roIIe.
VoIonté var teaterskuespiIIer, hviIket fungerede for Indio,
Iigesom det havde fungeret for Ramón i En nævefuld dollars,
men Leone synes, han fyIdte for meget.
Han forsøgte at trætte ham med mange optageIser,
så VoIonté optræden var knap så dominerende.
En dag bIev VoIonté sur og forIod optageIserne.
Nogen rabte: "Forvent ikke, at en biI kommer og henter dig."
Så han gik ud i ørkenen, og tog den på tommeIfinger tiIbage.
AIIe undskyIdte, og de fortsatte.
Det er den eneste, jeg har hørt om en dårIig atmosfære under optageIserne.
De husker det som en fiIm, hvor motivationen var stor.
De troede aIIe på den.
Indio tømte sin pistoI i et bandemedIems Iig -
en dødssynd for den britiske censurinstans.
Man kan skyde foIk, de kan dø, men man nyder det ikke,
og man tømmer ikke en pistoI i et Iig.
Det gav fiImen vanskeIigheder.
Indio er bIevet vanvittig på dette tidspunkt i fiImen,
og VoIontés optræden bIiver mere dominerende.
Det er sært - Indio Iod dusørjægerne sIippe væk,
så han kunne bebrejde nogen, så han kunne skyde dem.
Det er ren seIvdestruktion -
han kører rundt i cirkIer og tiIintetgør sine egne mænd.
Han har mistet guIdet, dusørjægerne, nu vender han sig mod sine egne mænd.
Der har et fascistisk anstrøg, da han render rundt i cirkIer.
Groggy, der spiIIes af Luigi PistiIIi, tror ikke på det.
Han ved, hvad der foregår i Indio hjerne.
Hans udtryk siger: "Jeg tror ikke på dig, jeg stoIer ikke på dig."
Han er den kIogeste i banden.
Dagen efter. De to revoIvermænd venter på, at det går i gang.
Det er en prøve på åbningen tiI Der var engang i Amerika,
hvor tre revoIvermænd venter på toget, der er to timer forsinket,
og de fordriver tiden, mens de venter på voIden forude.
De sidder og Iader deres våben.
Der er en Iighed i måden, det er fiImet på. Et biIIede af Lee Van CIeef.
Et biIIede af gaden.
Et biIIede af Lee Van CIeef.
Så er det Indio.
OptageIserne er Iige Iange på dette tidspunkt,
mens de fordriver tiden og venter på opgøret.
Den idé er videreført tiI begyndeIsen af Der var engang i Amerika,
hvor pistoImændene venter på stationen
på toget, der kommer med CharIes Bronson.
De trækker tiden ud. Hvad Iaver action-mænd, når de intet har at Iave?
De sidder og Iader deres våben.
Man kan høre et suk fra Lee Van CIeef. Han keder sig.
"Lad os komme i gang. Vi bIiver betaIt for at dræbe, der må ske noget."
UtroIig brug af soundtrack med den vanvittige Iatter,
der iIIustrerer det grinende ansigt.
Det har intet med Indio at gøre. Det skaI bIot pynte
og minde os om, hvor vanvittig han er. Det er rent Iyddesign.
De to dusørjægere venter fortsat i den fattige by.
Vi er syd for grænsen i Agua CaIiente.
I modsætning tiI veIstanden i EI Paso og White Rocks
hersker der fattigdom og underudvikIing i Tucumcari,
Santa Cruz og Agua CaIiente - aIIe forfaIdne steder.
De sidder på hovedgaden i en fattig, forfaIden mexicansk Iandsby
og venter på, at kIimakset skaI komme.
De samarbejder for første gang.
De har været rivaIer.
De besIutter på en bekIemt måde at samarbejde om at fange Indio.
Her arbejder de strategisk sammen
på at få fat i, hvad der er tiIbage af Indios bande.
TiI at begynde med var der 14,
og taIIet er faIdet meget, takket være Indios psykotiske opførseI.
En kat i voIdsøjebIikket. Der var en kat i En nævefuld.
Der er en kat i Den gode, den onde og den grusomme i en Iignende scene.
Bare det at tiIføje Iyden af en kat, når man tror, det bIiver voIdeIigt -
er et typisk Leone-gag med Morricones Iyddesign.
Indio har foragt for sin egen bande.
SeIvom de har befriet ham fra fængseI, støttet ham,
dræbt og røvet på hans kommando,
så har han kun foragt for dem.
Så han hader ikke bIot sig seIv, men også sin bande.
Våbnene i itaIienske western var kIart et vigtigt træk.
Efter En nævefulds succes
gjorde den traditioneIIe, itaIienske våbenindustri i Brescia,
som havde speciaIiseret sig i at Iave våben i generationer,
sig kIar tiI at producere våben tiI itaIienske western
og Iavede kopier af amerikanske våben fra det 19. århundrede,
især Winchester-, Remington- og CoIt-våben.
De udrettede også våben, der var bIevet tabt under optageIserne.
Det var kopier uden rifIing, de var udeIukkende tiI brug i fiIm.
Mange våben bIev tabt i itaIienske western,
og de skuIIe rettes ud i Brescia og sendes tiIbage.
Indios forhoId tiI sit våben er interessant.
Han snurrer sommetider kamret rundt, spænder hanen og Iytter.
Og vi ser i det sidste tiIbagebIik,
vækker pistoIen, som han også bruger i tiIbagebIikket, personIige minder.
Det er en deI af et traume, der fandt sted i hans ungdom.
Benito StefaneIIi var stuntinstruktør
og ansvarIig for mange af de detaIjerede
og ikke aItid veIkoreograferede stunt,
hvor aIIe væIter omkring på en meget gymnastisk og fysik måde.
Et godt eksempeI - nogen faIder gennem taget.
Idet Indio ser på den haIvmaste biIIe,
bIiver hans bande mast af Eastwood
og Van CIeef udenfor.
Som naziIederen i bunkeren, der venter på, det skaI få ende,
sidder Indio i sin bunker på sin psykopatiske måde
og venter på, situationen Iøser sig seIv. En situation, han seIv har udIøst.
Koreografien af højdepunkterne i Leones fiIm er meget indvikIet.
Da de ikke var storyboardet, er det utroIigt, kontinuiteten er så korrekt.
Når man ser på Los AIbaricoques' geografi
og på mændene, der samIer sig rundt om Eastwood og Van CIeef,
er det et utroIigt stykke Iogistik, men det fungerer.
Og nu uret med kIokkespiIIet,
der indehoIder et biIIede, der er nøgIen tiI gåden.
Det er en musikaIsk signatur, som viI...
Som snart viI afsIøre aIt.
Det andet tiIbagebIik er uskarpt Iigesom i Der var engang i Amerika.
Vi er tiIbage i soveværeIset med den mørkhårede pige og den unge mand
og Indio, der iagttager dem.
Indio skyder den unge mand igen.
Går hen tiI pigen.
Scenen bIiver rød.
Han voIdtager pigen eIIer forsøger på det.
Men hun tager pistoIen, som han har Iyttet tiI gennem fiImen.
Skyder hun ham? Nej, for han er stadig i Iive.
Hun skyder sig seIv.
Så bIandt aIIe bIodbadene, som Indio har været ansvarIig for siden hen,
så husker han det øjebIik -
et samIeje, afbrudt af seIvmord, et stort traume.
Det er det, han mindes, når han ryger marihuana,
og når han fantaserer i fiImen.
Oberst Mortimers kaIder på ham, idet urets kIokkespiI Iyder -
der er en forbindeIse meIIem oberst Mortimer og uret.
Meget af den scene bIev censureret
i den britiske og mange internationaIe versioner. Det var for stærkt.
Men uden dem giver heIe Indios motivation ingen mening.
Måske er det ekstremt, men det forkIarer hans psykopatiske opførseI.
Det antydes, Indio måske også har været impotent siden da.
Det trappes op tiI den første af Leones "corrida",
tyrefægtningen, den cirkuIære arena, dueIIen.
At gøre dueIIen eIIer opgøret, som var en deI af mange western,
tiI den rene fiImkunst.
Ikke mange repIikker, ikke meget snak,
bare en optrapning tiI mødet meIIem de to hovedpersoner
i denne skæbnens arena.
Indio har uskadeIiggjort obersten.
Mange optageIser fra bag en roIIes siIhuet,
hvorefter der kIippes tiI manden overfor.
OptageIsernes rytme passer tiI dueIIen.
Musikken standser. Denne gang er det ikke en Bach-toccata, men uret,
der bIiver tiI den samme meIodi, som Bach-toccataen,
men denne gang spiIIet af en trompet og en guitar.
En mexicansk begraveIsessang.
TydeIigvis er dueIIen ikke fair -
Indio har sin pistoI på hoften, Mortimer skaI samIe sin pistoI op.
Indio viI vinde dueIIen, medmindre der sker noget.
Det fører tiI en scene, der kommer fra Anthony Manns fiIm, Levende eller død,
hvor Henry Fonda står med et gevær og iagttager en dueI -
Anthony Perkins spiIIer sherif, NeviIIe Brand spiIIer skurken -
og sørger for, det går ærIigt for sig.
Nogen viI sørge for, at det går ærIigt for sig,
så Mortimer kan bevise sin professionaIisme.
Musikken standser og begynder igen med en andet ur.
Det er et tiIsvarende ur, der er to.
Mortimer mærker i sin Iomme. Det er hans ur.
Begge to har Iommeure med kIokkespiI og med det samme fotografi.
Eastwood viI fungere som dommer
og sørger for, at begge har en ærIig chance.
Forstærket spansk guitar, Indios tema
med kIokkespiI og kastagnetter.
"Du skaI ikke prøve, Indio."
Det er som en trekantsdueI uden at være det.
En af dem er dommer, en af dem er skurken, og en af dem er heIten.
Den gamIe mand skaI bevise, hvad han kan.
Eastwood viI ikke skyde, han sørger for, dueIIen finder sted.
I Den gode, den onde og den grusomme bIev det en trekantsdueI,
hvor aIIe tre viI skyde hinanden.
Musikken optrappes med kastagnetterne, og guitaren tæt på mikrofonen.
Der bIiver spiIIet en hymne på en trompet tiI denne dueI,
hviIket i Den gode, den onde og den grusomme varer næsten en heI fiImruIIe.
En arena, som i højdepunktet i Den gode, den onde og den grusomme.
Ligesom i den udsender trompeten med mexicansk akkompagnement på tracket
idéen om deguello - en begravelse.
Leone kunne ikke gIemme det.
Han eIskede tanken om, at en mexicansk sørgesang iIIustrerede scenen.
Han forsøgte i En nævefuld og her
og igen i Den gode, den onde og den grusomme.
Denne gang bIandet med andre musikaIske temaer.
En af fiImens arbejdstitIer var Carillón -
"kIokker", der betyder "Iommeur med kIokkespiI".
Bagefter The Bounty Killer hed den Carillón,
og så bIev den kendt som Hævn for dollars.
Indio overspiIIer, seIv da han bIiver skudt.
Bravo.
"Bravo" nummer to.
Første gang under æbIe-skyderiet, da de ankommer tiI Agua CaIiente.
De tager bestik af hinanden som to professioneIIe.
Obersten kan sIå Indio i en fair kamp, i en dueI. Bravo.
Og han viI have sit ur tiIbage.
Det er utroIigt, hvor hurtigt pIottet bIiver forkIaret
med bIot en repIik på et øjebIik.
Det forkIares såIedes, at det viser, at obersten er en mand med høj moraI,
meget højere moraI end manden uden navn.
Der synes at være en familielighed.
Her.
Det er der naturligvis mellem bror og søster.
Pigen, der begik seIvmord, var Mortimers søster,
manden, som Indio skød, var Mortimers svoger.
FiImen har handIet om en vendetta,
hvor Mortimer er efter Indio, fordi han er ansvarIig for søsterens død.
Som roIIerne i Budd Boettichers fiIm,
de gamIe fiIm med RandoIph Scott,
er Mortimer tiI sIut en moraIsk mand.
NogIe ting kan man ikke undgå - "a man's gotta do what a man's gotta do."
Han er på en mission, og tiI sidst Iykkes det ham.
Så Eastwood kan behoIde pengene.
Han er fupmageren, han er 1960'ernes dusørjæger.
Men Mortimer har en traditioneI HoIIywood-roIIe, og orkestermusikken
afbrydes af kIokkespiIIet og signaIerer, at det er traditioneIt øjebIik.
Faktisk hedder det musikaIske tema "FarveI, oberst".
Nu kommer et af fiImens gode gags, som Donatri skrev,
efter Vincenzoni havde afsIuttet manuskriptet.
Eastwood Iægger dusørerne sammen for heIe Indios bande,
men han kan ikke få det tiI at stemme.
Er der noget galt, min dreng?
Nej, du gamle.
Jeg troede, jeg ikke kunne fa det til at stemme.
Det er i orden nu.
"Jeg kunne ikke få det tiI at stemme." "Make my day."
"Do you feeI Iucky?" Det begynder aIt sammen med den repIik.
Idet obersten rider mod soInedgangen, får Eastwood regnskabet tiI at gå op.
1965 var et fantastisk år for Leone med den her fiIm.
Da fiImen fik premiere i december, 1965,
bIev det den mest succesrige fiIm i ItaIien nogensinde,
en pIads, den behoIdt indtiI 1970'erne.
Det år døde Leones mentor, Mario Bonnard,
en erfaren itaIiensk instruktør, der døde som 75-årig.
Han var Leones faderfigur og døde, da fiImen fik premiere.
På det tidspunkt bIev den itaIienske western født,
og den karakteristiske itaIienske western kom tiI sin ret.
Det var den første fiIm, Leone havde Iagt navn tiI i ItaIien.
En nævefuld bIev nemIig udsendt under pseudonymet, Bob Robertson.
Men med En nævefuld dollars kunne Leone seIv Iægge navn tiI en fiIm,
som en vigtig europæisk instruktør.
Så 1965 var annus mirabilis for Sergio Leone,
og han viIIe aIdrig se sig tiIbage.
Eastwood får ikke aIene dusøren for Indios bande,
men han snupper også pengene fra EI Paso.
BehoIder han dem? I en HoIIywood-fiIm afIeverer han dem.
Men da dette er en itaIiensk western, så behoIder manden uden navn byttet.
Visiontext tekster: Christina Mohr
DA